מערכת COL
|
יום ז' ניסן ה׳תשס״ט
01.04.2009
עבדים היינו?! ומה עכשיו? ● הרצל פינת ליובאוויטש
אלפי שנים לאחר היציאה ההיא ממצרים, מוצא הרצל קוסאשוילי שאנו ובנינו עדיין משועבדים לכמה הרגלים ומנהגים. בטורו השבועי "הרצל פינת ליובאוויטש" הוא מספר על מתקפת הנקיון שמצרה את צעדיו ובמקביל גורמת לחפצים להיעלם באופן מסתורי מביתו. וגם, מה ימצאו פקחי העירייה בביקור פתע בבניין מגוריו ערב החג? לטור המלא● פספסתם את אחד הטורים? כנסו ל"הרצל פינת ליובאוויטש"
![עבדים היינו?! ומה עכשיו? ● הרצל פינת ליובאוויטש עבדים היינו?! ומה עכשיו? ● הרצל פינת ליובאוויטש](https://col.org.il/files/uploads/crop/2009/04/5c2c519558feb_1546408341_news_main_gallery.jpg)
מאת הרצל קוסאשוילי
'בדיחה תורנית' שעוברת מפה לפה בשנים האחרונות בשינויים קלים, מספרת אודות פוסק הלכות גדול ומקורי שחידש לקראת חג הפסח בזמנו את ההלכה הבאה: "כל מי שנגזר עליו מהשמיים בעוונותיו לחגוג את ליל הסדר על שולחן חמותו, פטור מאכילת מרור. ובכל מקרה, מן הראוי לו שיהדר באמירת 'שפוך חמתך' וירחמו עליו ממרום". עכ"ל הזהב.
ישתבח היוצר, מסבב כל הסיבות ובעל כל היכולות כולם, אני מסתדר יופי עם חמותי וההלכה הזאת איננה רלוונטית לגבי. וזה לא שאין לנו "מרור" חדש... ב"ה יש ויש. רק שכיום, המרור המודרני לובש צורות וצבעים אחרים ומתקיף אותנו מחזית אחרת.
אם תניחו את המטאטא המרופט לרגע בצד ותחשבו על צמד המילים "חג החירות", אני בטוח שתגלו שבועת החופש שלנו עם התקרב "חג החירות" גדולה מאי פעם.
למעשה, כבר שלושה שבועות שאני מרגיש כחיה בכלוב. ולא, לא מדובר באירוע חד פעמי, אלא בטקס שחוזר על עצמו מידי שנה בשנה כאילו מדובר במנהג ישראל עתיק יומין. מזלי הגדול הוא שטרם עבר בסביבה מישהו יצירתי שישליך לעברי חטיף כזה או אחר, משל הייתי קופיף או שימפנזה ויבזה אותי עד כלות.
הסימפטומים ברורים ומובהקים, אי אפשר שלא לחוש ברעה החולה המתרגשת עליך. לרוב, מיד אחרי ההתבשמות בסעודת פורים, בטרם התפוגגו להם אדי האלכוהול מראשך, מודיעה עקרת הבית בטון פוקד ובסבר פנים חמורות: "זהו, מהיום אתה לא נכנס עם חמץ לחדרי השינה בבית, זה כבר נקי לפסח".
מה שאומר שההסבר היחיד המניח את הדעת להודעה הזאת הוא, שבזמן שאני אמרתי "לחיים" עם חבריי המחויכים בסעודת פורים המתמשכת, היא הספיקה לקרצף את חדרי השינה במהירות וביסודיות מבלי שאבחין בכך.
אין לי צל של מושג איך נראה חמץ בחדרי השינה. באמת, כבר שנים שנגמלתי מההרגל הרע של אכילה תוך כדי תנועה, אלא אם כן היא רומזת שאני הוא החמץ... לך תדע.
משם מרחב המחיה בתוך הבית שלך (!) רק הולך ומצטמצם בהדרגה לאזור הסלון ו/או פינת האוכל, תלוי בדרגת הסיווג הביטחוני שלך. שלא לדבר על כך שבאותם ימים אתה נידון להריק לקרבך ולריאותיך ריחות אקונומיקה ושאר תכשירי ניקיון עם ריאקציה כימית של כור גרעיני. לא יודע מה אצלכם, הבניין שבו אני מתגורר, כבר שבועיים ימים מריח כמו הכור הדולף בצ'רנוביל. בעת צרה או מלחמה לא עלינו ולא עליכם, אפשר ברגעים אלה ממש להסב את המטבח בביתי לחדר ניתוחים סטרילי ומוגן. אין חיידק, עקשן ככל שיהיה שישרוד שואת ניקיון יסודית ואכזרית שכזאת. למעשה, חלק ניכר מהזוחלים והחרקים העדיפו לשלוח יד בנפשם וקפצו היישר אל תוך הכיור.
קריעת ים סוף אמנם עוד לפנינו, אבל לאחר כעשרה ימים המצור נמשך וטבעת החנק מתהדקת על צווארי בצורת פקודה חדשה: "זהו, ניקיתי גם את הסלון, מהיום תאכל רק במטבח".
עכשיו אתם בטח מבינים איך קורה ששבוע לפני החג אנחנו עומדים על מפתן הדלת מבחוץ! כהומלסים מצורעים שמתחננים לפת לחם או פיתה חרבה. מדובר במחזה אימים, חצי מהבניין שלי כבר עבר לגור רשמית בחדר המדרגות.
הבתים אמנם מאווררים ונקיים, אבל העירייה האומללה שלנו עוד מעט ושולחת פקחים לפזר את מחוסרי הדיור שזרוקים על שרפרפים דהויים בחדרי המדרגות. בטוחני שכבר קויים בי ובשכניי: "מעתה אמור, על הים לקו מאתיים וחמישים מכות ובביתם אין ספור מכות".
למרות כל האמור לעיל, עם כל הסדר והניקיון הכפוי הלזה, חג הפסח באופן תמוה ומפתיע, הוא גם החג הרשמי לאבידות ולהיעלמויות המסתוריות. חפצים, מסמכים ושאר ירקות שהיו מונחים בקרן זווית כזו או אחרת ברחבי הבית, בניחותא ומבלי להפריע לאיש-היו ואינם עוד. בוקר אחד אתה מגלה שתעודת הזהות התמימה שכבר חודשיים שכבה על המראה, איננה. למחרת זה כבר חפץ יותר שימושי, כמו דיסק האוסף שכל-כך רצית להאזין לו ברכב תוך כדי נסיעה והיה מונח באדישות על האגרטל ההפוך במטבח, גם הוא נעלם כלא היה, כל אחד והחמירא והחמיעא שלו.
ברור לכם שבכל מקום מתוקן היו מקימים על מחדל בסדר גודל שכזה וועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט. רק אצלנו משום-מה, ההליכה הממושכת במדבר מצטיירת כטיול אתגרי. ככה זה כשכל ארבע לשונות הגאולה חורצות לך את לשונן...
וכאילו לא די לי במסכת הפסחים והמרורים שאכלתי עד כה, מה תגידו על המסרון הבא שהתקבל הבוקר במכשיר הפלאפון שלי הישר מהמערכת: "הרצל, חייבים להשיג דחוף ראיון בלעדי עם מישהו שטרם הוציא קובץ על ברכת החמה"!!!
הטור וכותבו יוצאים לחופשת הפסח ויחזרו בעזרתו יתברך לאחר החג בכוחות מתוגברים.
חג פסח כשר ושמח וקיץ בריא לכל ב. ישראל די בכל אתר ואתר.
'בדיחה תורנית' שעוברת מפה לפה בשנים האחרונות בשינויים קלים, מספרת אודות פוסק הלכות גדול ומקורי שחידש לקראת חג הפסח בזמנו את ההלכה הבאה: "כל מי שנגזר עליו מהשמיים בעוונותיו לחגוג את ליל הסדר על שולחן חמותו, פטור מאכילת מרור. ובכל מקרה, מן הראוי לו שיהדר באמירת 'שפוך חמתך' וירחמו עליו ממרום". עכ"ל הזהב.
ישתבח היוצר, מסבב כל הסיבות ובעל כל היכולות כולם, אני מסתדר יופי עם חמותי וההלכה הזאת איננה רלוונטית לגבי. וזה לא שאין לנו "מרור" חדש... ב"ה יש ויש. רק שכיום, המרור המודרני לובש צורות וצבעים אחרים ומתקיף אותנו מחזית אחרת.
אם תניחו את המטאטא המרופט לרגע בצד ותחשבו על צמד המילים "חג החירות", אני בטוח שתגלו שבועת החופש שלנו עם התקרב "חג החירות" גדולה מאי פעם.
למעשה, כבר שלושה שבועות שאני מרגיש כחיה בכלוב. ולא, לא מדובר באירוע חד פעמי, אלא בטקס שחוזר על עצמו מידי שנה בשנה כאילו מדובר במנהג ישראל עתיק יומין. מזלי הגדול הוא שטרם עבר בסביבה מישהו יצירתי שישליך לעברי חטיף כזה או אחר, משל הייתי קופיף או שימפנזה ויבזה אותי עד כלות.
הסימפטומים ברורים ומובהקים, אי אפשר שלא לחוש ברעה החולה המתרגשת עליך. לרוב, מיד אחרי ההתבשמות בסעודת פורים, בטרם התפוגגו להם אדי האלכוהול מראשך, מודיעה עקרת הבית בטון פוקד ובסבר פנים חמורות: "זהו, מהיום אתה לא נכנס עם חמץ לחדרי השינה בבית, זה כבר נקי לפסח".
מה שאומר שההסבר היחיד המניח את הדעת להודעה הזאת הוא, שבזמן שאני אמרתי "לחיים" עם חבריי המחויכים בסעודת פורים המתמשכת, היא הספיקה לקרצף את חדרי השינה במהירות וביסודיות מבלי שאבחין בכך.
אין לי צל של מושג איך נראה חמץ בחדרי השינה. באמת, כבר שנים שנגמלתי מההרגל הרע של אכילה תוך כדי תנועה, אלא אם כן היא רומזת שאני הוא החמץ... לך תדע.
משם מרחב המחיה בתוך הבית שלך (!) רק הולך ומצטמצם בהדרגה לאזור הסלון ו/או פינת האוכל, תלוי בדרגת הסיווג הביטחוני שלך. שלא לדבר על כך שבאותם ימים אתה נידון להריק לקרבך ולריאותיך ריחות אקונומיקה ושאר תכשירי ניקיון עם ריאקציה כימית של כור גרעיני. לא יודע מה אצלכם, הבניין שבו אני מתגורר, כבר שבועיים ימים מריח כמו הכור הדולף בצ'רנוביל. בעת צרה או מלחמה לא עלינו ולא עליכם, אפשר ברגעים אלה ממש להסב את המטבח בביתי לחדר ניתוחים סטרילי ומוגן. אין חיידק, עקשן ככל שיהיה שישרוד שואת ניקיון יסודית ואכזרית שכזאת. למעשה, חלק ניכר מהזוחלים והחרקים העדיפו לשלוח יד בנפשם וקפצו היישר אל תוך הכיור.
קריעת ים סוף אמנם עוד לפנינו, אבל לאחר כעשרה ימים המצור נמשך וטבעת החנק מתהדקת על צווארי בצורת פקודה חדשה: "זהו, ניקיתי גם את הסלון, מהיום תאכל רק במטבח".
עכשיו אתם בטח מבינים איך קורה ששבוע לפני החג אנחנו עומדים על מפתן הדלת מבחוץ! כהומלסים מצורעים שמתחננים לפת לחם או פיתה חרבה. מדובר במחזה אימים, חצי מהבניין שלי כבר עבר לגור רשמית בחדר המדרגות.
הבתים אמנם מאווררים ונקיים, אבל העירייה האומללה שלנו עוד מעט ושולחת פקחים לפזר את מחוסרי הדיור שזרוקים על שרפרפים דהויים בחדרי המדרגות. בטוחני שכבר קויים בי ובשכניי: "מעתה אמור, על הים לקו מאתיים וחמישים מכות ובביתם אין ספור מכות".
למרות כל האמור לעיל, עם כל הסדר והניקיון הכפוי הלזה, חג הפסח באופן תמוה ומפתיע, הוא גם החג הרשמי לאבידות ולהיעלמויות המסתוריות. חפצים, מסמכים ושאר ירקות שהיו מונחים בקרן זווית כזו או אחרת ברחבי הבית, בניחותא ומבלי להפריע לאיש-היו ואינם עוד. בוקר אחד אתה מגלה שתעודת הזהות התמימה שכבר חודשיים שכבה על המראה, איננה. למחרת זה כבר חפץ יותר שימושי, כמו דיסק האוסף שכל-כך רצית להאזין לו ברכב תוך כדי נסיעה והיה מונח באדישות על האגרטל ההפוך במטבח, גם הוא נעלם כלא היה, כל אחד והחמירא והחמיעא שלו.
ברור לכם שבכל מקום מתוקן היו מקימים על מחדל בסדר גודל שכזה וועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט. רק אצלנו משום-מה, ההליכה הממושכת במדבר מצטיירת כטיול אתגרי. ככה זה כשכל ארבע לשונות הגאולה חורצות לך את לשונן...
וכאילו לא די לי במסכת הפסחים והמרורים שאכלתי עד כה, מה תגידו על המסרון הבא שהתקבל הבוקר במכשיר הפלאפון שלי הישר מהמערכת: "הרצל, חייבים להשיג דחוף ראיון בלעדי עם מישהו שטרם הוציא קובץ על ברכת החמה"!!!
הטור וכותבו יוצאים לחופשת הפסח ויחזרו בעזרתו יתברך לאחר החג בכוחות מתוגברים.
חג פסח כשר ושמח וקיץ בריא לכל ב. ישראל די בכל אתר ואתר.
![](https://col.org.il/website_files/img/col/news/add_comment.png)
הוסף תגובה
0 תגובות